Occità antic
Romans i Proensals ![]() | |
---|---|
Altres noms | Romanç, Provençal antic |
Tipus | llengua històrica ![]() |
Ús | |
Parlants nadius | 0 ![]() |
Parlat a | Occitània, Corona d'Aragó, Navarra i Piemont ![]() |
Autòcton de | Occitània ![]() |
![]() | |
Classificació lingüística | |
llengua humana llengües indoeuropees llengües itàliques llengües romàniques llengües romàniques occidentals llengües gal·loibèriques llengües gal·loromàniques llengües occitanoromàniques ![]() | |
Característiques | |
Sistema d'escriptura | alfabet llatí ![]() |
Codis | |
ISO 639-2 | pro ![]() |
ISO 639-3 | pro ![]() |
Glottolog | oldp1253 ![]() |
IETF | pro ![]() |
L'occità antic (occità: occitan ancian), també dit romanç o provençal antic, va ser la primera forma de les llengües occitanoromàniques; és atestat en escrits que daten del segle viii al XIV.[1][2] L'antic occità generalment inclou l'occità dels inicis i l'occità antic. L'occità dels segles posteriors també de vegades s'inclou en l'occità antic, o bé en l'occità mitjà.[3] Com que el terme occitanus aparegué al voltant de l'any 1300,[4] l'occità antic també és dit "romanç" (occità antic: romans) o "provençal" (occità antic: proensals) en texts medievals.
Història
Entre els testimoniatges més antics de l'occità, hi ha Tomida femina, la Boecis, i la Cançó de Santa Fe. El català va divergir de l'occità antic entre els segles XI i XIV.[5] Els texts primers del "dialecte català" (en el sistema lingüístic occitanocatalà) són les Homilies d'Organyà i els Greuges de Guitard Isarn. L'occità antic, llengua dels trobadors, va ser la primera llengua romànica amb un corpus literari i una enorme influència en el desenvolupament de la poesia lírica en altres idiomes europeus. El punt volat era una de les marques distintives de la llengua, i sobreviu avui en català i gascó.
Fonologia
L'occità antic va canviar i evolucionar bastant durant la seua història; ara bé, el sistema de sons se'n pot resumir d'aquesta manera:[6]
Consonants
Bilabial | Labio- dental | Dental/ alveolar | Postalveolar/ palatal | Velar | |
---|---|---|---|---|---|
Nasal | m | n | ɲ | ||
Plosiva | p b | t d | k ɡ | ||
Fricativa | f v | s z | |||
Africada | ts dz | tʃ dʒ | |||
Lateral | l | ʎ | |||
Trill | r | ||||
Vibrant | ɾ |
Notes:
- <ch> es creu que representava l'africada [tʃ]; però, com que la grafia sovint alternava amb <c>, podria haver representat també [k].
- La <g> final pot de vegades representar [tʃ], com en gaug "goig" (també escrit gauch).
- La <z> intervocàlica podia representar tant [z] com [dz].
- La <j> podia representar tant [dʒ] com [j].
Vocals
Monoftongs
Anteriors | Posteriors | |
---|---|---|
Tancades | i y | u |
Mig tancades | e | (o) |
Mig obertes | ɛ | ɔ |
Obertes | a | ɑ |
Notes:
- [o] aparentment es va tancar en [u] entre el segle xii i XII; tanmateix, la grafia no en canvià, així: flor /fluɾ/.[7]
- Les vocals mitjanes [ɛ] i [ɔ] apareixen com a al·lòfons de /e/ i /u/ respectivament en certes circumstàncies en síl·labes accentuades. [no, són veritables fonemes : pel /pel/ pèl ~ pèl (grafia moderna) /pɛl/ pell]
Diftongs i triftongs
IPA | Exemple | Significació |
---|---|---|
decreixent | ||
/aj/ | paire | pare |
/aw/ | autre | altre |
/uj/ | conoiser | conèixer |
/uw/ | dous | dolç |
/ɔj/ | pois | puix |
/ɔw/ | mou | mou |
/ej/ | vei | veig |
/ew/ | beure | beure |
/ɛj/ | seis | sis |
/ɛw/ | breu | breu |
/yj/ | cuid | crec |
/iw/ | estiu | estiu |
creixent | ||
/jɛ/ | miels | millor |
/wɛ/ | cuelh | cull, acull |
/wɔ/ | cuolh | cull, acull |
l'accent dels triftongs sempre recau en la vocal del mig | ||
/jɛj/ | lieis | seva |
/jɛw/ | ieu | jo |
/wɔj/ | nuoit | nit |
/wɛj/ | pueis | puix |
/wɔw/ | uou | ou |
/wɛw/ | bueu | bou |
Extractes
- De Bertran de Born Ab joi mou lo vers e·l comens (ca. 1200, traducció anglesa de James H. Donalson):
« |
|
| » |
Referències
- ↑ Rebecca Posner, The Romance Languages, Cambridge University Press, 1996, ISBN 0-521-28139-3
- ↑ Frank M. Chambers, An Introduction to Old Provençal Versification. Diane, 1985 ISBN 0-87169-167-1
- ↑ "El període de naixement de l'occitan se sol situar generalment de l'any 800 al 1000, l'occità antic del 1000 al 1350, i l'occità mitjà del 1350 al 1550" in William W. Kibler, Medieval France: An Encyclopedia, Routledge, 1995, ISBN 0-8240-4444-4
- ↑ Smith and Bergin, Old Provençal Primer, p. 2
- ↑ Riquer, Martí de, Història de la Literatura Catalana, vol. 1. Barcelona: Edicions Ariel, 1964
- ↑ The charts are based on phonologies given in Paden, William D., An Introduction to Old Occitan, New York 1998
- ↑ Paden, William D. An Introduction to Old Occitan. Modern Language Association of America. 1998, p. 101 ISBN 0-87352-293-1
Bibliografia
- Nathaniel B. Smith, Thomas Goddard Bergin, An Old Provençal primer, Garland, 1984, ISBN 0-8240-9030-6.
- Povl Skårup, Morphologie élémentaire de l'ancien occitan, Museum Tusculanum Press, 1997, ISBN 87-7289-428-8.
- Romieu, Maurice; Bianchi, André. Iniciacion a l'occitan ancian / Initiation à l'ancien occitan (en occitan and french). Pessac: Presses Universitaires de Bordeaux, 2002. ISBN 2-86781-275-5.
Enllaços externs
- Un lloc de presentació de l'occità antic.
Viccionari