Марія Орлеанська (1865—1909)
Марія Орлеанська | |
---|---|
фр. Marie d’Orléans | |
![]() Портрет Марії Орлеанської пензля невідомого майстра | |
Ім'я при народженні | Марія Амелія Франсуаза Єлена |
Народилася | 13 січня 1865(1865-01-13) Морган-хаус, Лондон, Велика Британія |
Померла | 4 грудня 1909(1909-12-04) (44 роки) Жовтий палац, Копенгаген, Данія ·грип |
Поховання | собор Роскілле |
Країна | ![]() |
Діяльність | художниця, благодійниця |
Знання мов | французька |
Суспільний стан | Член королівської родини |
Титул | принцеса Данська |
Конфесія | католицтво |
Рід | Орлеанський дім, Глюксбурги |
Батько | Роберт Шартрський |
Мати | Франсуаза Орлеанська |
Брати, сестри | Анрі Орлеанський, Prince Jean d’Orléansd і Маргарита Орлеанська |
У шлюбі з | Вальдемар Данський |
Діти | Оге, Аксель, Ерік, Вігго, Маргрете |
Нагороди | ![]() |
![]() Герб Марії Орлеанської, принцеси Данії | |
|
Марія Амелія Франсуаза Єлена Орлеанська (фр. Marie Amélie Françoise Hélène d'Orléans), 13 січня 1865 — 4 грудня 1909) — французька принцеса з Орлеанського дому, донька принца Орлеанського Роберта Шартрського та принцеси Орлеанської Франсуази, дружина данського принца Вальдемара.
Біографія
Ранні роки
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/5/57/The_Princesses_Am%C3%A9lie_and_H%C3%A9l%C3%A8ne_of_Orl%C3%A9ans%2C_daughters_of_the_Count_and_Countess_of_Paris%2C_with_Prince_Jean%2C_Princess_Marie_and_Princess_Margu%C3%A9rite_of_Orl%C3%A9ans%2C_children_of_the_Duke_and_Duchess_of_Chartres_%281884%29.png/200px-thumbnail.png)
Марія народилася 13 січня 1865 року у резиденції своїх батьків Морган-хаус у Лондоні. Вона стала первістком в родині герцога Шартрського Роберта та його дружини Франсуази Орлеанської, з'явившись на світ за півтора року після їхнього весілля. Мала молодших братів Роберта, Генріха та Жана й сестру Маргариту.
Сімейство мешкало у Лондоні через несприятливий політичний режим у Франції. Після його повалення у 1871 році родина повернулася до Парижу. Жили вони у шато Сен-Фірман поблизу замку Шантійї. Себе Марія називала буржуа (фр. une bourgeoise).
Шлюб та діти
У віці 20 років Марія взяла шлюб із 27-річним данським принцом Вальдемаром, молодшим сином короля Крістіана IX. Во Франції вважалося, що союз політичний, організований дядьком нареченої, графом Паризьким. Втім, не відкидалася й версія щодо союзу через кохання.[1] Оскільки наречений був протестантом, а Марія бажала зберегти своє віросповідання, пара отримала дозвіл від Папи Римського. Сини від цього союзу мали виховуватися у вірі батька, доньки — у вірі матері. 20 жовтня 1885 у Парижі пройшла цивільна церемонія. 22 жовтня у палаці в Е відбулося вінчання, супроводжуване великими урочистостями. Гостей було більше тисячі, у тому числі, представники королівських сімей Англії, Данії, Греції та Росії.
Молодята оселилися в Данії у палаці Бернсторф за межами Копенгагену. У столиці їхньою резиденцією став Жовтий палац, який був повністю переобладнаний в сучасному стилі, із безліччю різноманітних дрібниць та фотографій, екзотичних меблів та картин, нагадуючи суміш престижного будинку та художньої майстерні.
У пари народилося п'ятеро дітей:
- Оге (1887—1940) — принц Оге, граф Русенборг, підполковник Французького іноземного легіону, був морганатично одружений із графинею Матильдою Кальві ді Берголо, мав єдиного сина, що не залишив нащадків;
- Аксель (1888—1964) — принц Данії, віце-адмірал Данського Королівського флоту, був одружений із шведською принцесою Маргаритою, мав двох синів;
- Ерік (1890—1950) — принц Ерік, граф Русенборг, займався фермерством, був морганатично одруженим із канадкою Луїзою Френсіс Бут, мав сина та доньку;
- Вігго (1893—1970) — принц Вігго, граф Русенборг, займався верховою їздою, був морганатично одружений із американкою Елеонорою Ґрін, дітей не мав;
- Маргрете (1895—1992) — дружина принца Парми Рене, мала із ним четверо дітей.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/3/31/A._E._Kieldrup_-_Parti_fra_Ermelunden....jpg/300px-A._E._Kieldrup_-_Parti_fra_Ermelunden....jpg)
У Бернсдорфі жив також 16-річний небіж Вальдемара, Георг Грецький, відправлений до Данії для служби на флоті. Їхні стосунки з наставником часто змальовують як гомосексуальні. Сам Георг писав про це, описуючи момент відплиття з Копенгагену батьків, коли Вальдемар вперше узяв його за руку: «З того дня, з того моменту, я любив його, і у мене ніколи не було іншого друга, крім нього.»[2] Зв'язок двох чоловіків тривав до самої смерті Вальдемара. Більшість дослідників погоджуються в тому, що їхні відносини не викликали несхвалення сім'ї.[3]
З цього приводу існують протилежні оцінки шлюбу Марії. Згідно з одними, вона була нещасною, через що призвичаїлася до алкоголю, та мала коханця, капітана на прізвище Рісс. Згідно з іншими, шлюб був вдалим, спокійний темперамент чоловіка врівноважував імпульсивність Марії, а до Георга принцеса поставилася з розумінням і в майбутньому намагалася всіляко пояснити чоловічу близькість дружині Георга, Марії Бонапарт. Жінки вирішили не втручатися в інтимні моменти своїх чоловіків. Вони потоваришували і принцеса Бонапарт надалі захоплювалася Марією, вважаючи, що в родині лише вона має мізки, сміливість та характер. Під час подальших візитів дружини Георга, мали місце інтимні моменти між нею та Вальдемаром, а також її пристрасний флірт із принцом Оге. Втім, Марія не надавала цим подіям якоїсь уваги.[4]
Життя в Данії
У жовтні 1886 народне зібрання в Болгарії обрало Вальдемара своїм князем. Принц, порадившись із Марією, відхилив пропозицію.[5] Росія кандидатуру не підтримала, а Крістіан IX відмовився приймати корону замість сина. У 1905 році Вальдемар мав також шанс стати королем Норвегії, що відокремилася. Зрештою, Марія залишилася у ранзі принцеси.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/6/6c/La_princesa_Maria_d%27Orleans%2C_princesa_de_Dinamarca.jpg/180px-La_princesa_Maria_d%27Orleans%2C_princesa_de_Dinamarca.jpg)
Вона мала добрі відносини зі свекрухою, королевою Луїзою, та була дуже популярною в народі. Відзначалася неформальною поведінкою, не була снобом, вірила у соціальну рівність, а свої церемоніальні обов'язки виконувала в нетрадиційній манері. Одного разу у 1896 році вона писала Герману Бангу:«Я вважаю, що людина, незалежно від свого становища, повинна бути сама собою».
Своїм дітям дала вільне виховання, її художній смак і звички домінували в їхній сім'ї. Данською мовою принцеса так повністю і не оволоділа, але була відома дотепністю, елегантністю й енергійністю. Мала незалежний характер та тверду точку зору, яку не соромилася висловлювати публічно. Була офіційним покровителем пожежників і дала себе сфотографувати з пожежною командою у пожежній формі. У відповідь на скарги щодо її нетрадиційної поведінки відповідала: «Нехай скаржаться, я просто щаслива».
На лівій руці принцеса мала татуювання у вигляді якоря. До цього, відвідуючи сім'ї моряків, вона побачила такі тату на руках у дружин моряків. Згідно повір'ям, вони повинні були забезпечити благополучне плавання чоловіків. Вальдемар Данський служив у військовому флоті, і вона вирішила, що якір-талісман повинен бути і у неї.[6] Татуювання вона зробила на Далекому Сході, де була у подорожі і мала цікавий досвід, у тому числі, відвідин китайської опіумної курильні.[7]
Багато часу Марія проводила з художниками. Для цього вона отримала дозвіл двору виходити з дому без супроводу фрейлін. Полюбляла малювати та фотографувати, займалася скульптурою.[8] Була ученицею Отто Баче та Франца Хеннінгсена. Брала участь у художніх виставках у Шарлоттенборзі в 1889, 1901 та 1902 роках і була членом Данської Академії мистецтв. Стилістично, в останні роки перебувала під впливом ар-нуво. Доходи від продажів її робіт були пожертвувані на благодійні цілі. Кілька її робіт на даний час знаходяться в данських і зарубіжних колекціях.[9]
Була захисником ряду католицьких установ, у тому числі Сестер Святого Йозефа та найстаріших їдалень,[9] заснованих Луїзою Харбоу в кінці XIX сторіччя.[10] Не задовольняючись символічною підтримкою благодійних організацій, вона часто брала активну участь в організації їхніх заходів.
Активно втручалася у політику, належала до партії лівого крила і брала участь у переконанні короля щодо затвердження реформ 1901 року, які призвели до призначення уряду Венстре та фактичного введення парламентаризму. У 1902 році відхилила ідею залишити данську Вест-Індію в США. Крім того, активно підтримувала інтереси Франції: з'являлася у французькій пресі, аби вплинути на франко-російський союз у 1894 році та на франко-німецький колоніальний конфлікт в Марокко в 1905 році. Була відомою палким антигерманізмом.[8] Допомагала Гансу Нільсу Андерсену, засновнику Східно-Азійської компанії, з його справами у Таїланді.[9]
Чоловік Марії та троє її синів перебували в Індії на шляху до Сіаму, коли отримали звістку, про смерть Марії у Бернсторффі 4 грудня 1909 року від злоякісного грипу.[9] Її поховали у каплиці принцеси Марії в соборі Роскілле.[11] Після її смерті, у Жовтому палаці жоден предмет меблів чи картина не були переміщені.[12] Чоловік пережив її на тридцять років.
Нагороди
- Великий хрест Ордену Святої Катерини (Російська імперія), (20 березня 1886).
Вшанування пам'яті
- У 1911 році було заново відкрито відреставрований дім моряка, який отримав на честь принцеси назву Дім принцеси Марії для старих моряків та удів моряків.
- У 1912 році на пристані Лангелініє в Копенгагені було встановлено пам'ятник принцесі Марії роботи Карла-Мартіна Гансена.
- На її честь названа алея принцеси Марії у Фредеріксберзі.
Генеалогія
Луї-Філіп I![]() | Марія Амелія де Бурбон![]() | Фрідріх Людвіг Мекленбург-Шверінський![]() | Кароліна Луїза Саксен-Веймар-Ейзенахська![]() | Луї-Філіп I![]() | Марія Амелія де Бурбон![]() | Педру I![]() | Марія Леопольдіна Австрійська![]() | ||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||
Фердинанд Філіп Орлеанський![]() | Олена Мекленбург-Шверінська![]() | Франсуа Орлеанський![]() | Франсішка Бразильська![]() | ||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||
Роберт Орлеанський![]() | Франсуаза Орлеанська![]() | ||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||
Марія | |||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||
Примітки
- ↑ Стаття «Королівські весільні дзвони» у газеті «The New York Times» з Е, Франція від 22 жовтня 1885 року
- ↑ Celia Bertin, Marie Bonaparte, Paris, Perrin, 1982 ISBN 226201602X. — стор. 151 та 183
- ↑ Ricardo Mateos Sainz de Medrano, La Familia de la Reina Sofía, La Dinastía griega, la Casa de Hannover y los reales primos de Europa, Madrid, La Esfera de los Libros, 2004 ISBN 84-9734-195-3. — стор. 220
- ↑ Celia Bertin, Marie Bonaparte, Paris, Perrin, 1982 ISBN 226201602X. — стор. 96—97
- ↑ Шлях Болгарії до незалежності. 1886—1908 роки [1] (рос.)
- ↑ Дівчина з татуюванням якоря [2] (рос.)
- ↑ Стаття Хелен Льюїс «Чи буде татуювання коли-небудь виставлятися в Луврі?» від 24 квітня 2013 року [3] [Архівовано 17 січня 2018 у Wayback Machine.] (англ.)
- ↑ а б Біографія Вальдемара Данського [4] (англ.)
- ↑ а б в г Vammen, Tinne. «Marie (1865—1909) Marie Amélie Francoise Hélène». Dansk Kvindebiografisk Leksikon [5] [Архівовано 10 жовтня 2020 у Wayback Machine.] (дан.)
- ↑ Данські жінки-благодійниці [6] (дан.)
- ↑ Собор Роскілле [7] [Архівовано 13 лютого 2018 у Wayback Machine.] (англ.)
- ↑ Sven & Nina Borg «Prins Valdemar Hushovmester» [8] [Архівовано 13 лютого 2018 у Wayback Machine.] (дан.)
Література
- Celia Bertin, Marie Bonaparte, Perrin, Paris, 1999.
- Inger-Lise Klausen et Ted Rosvall, Marie 1865—1909, A French Princess in Denmark, Rosvall Royal Books ISBN 978-91-975671-9-0
- Skou, Kaare R., Politik der forandrede Danmark, København: Forlaget Sohn. 2012
Посилання
- Герцоги Орлеанські (англ.)
- Профіль на Thepeerage.com [Архівовано 26 жовтня 2012 у Wayback Machine.] (англ.)
- Генеалогія Марії Орлеанської [Архівовано 2 березня 2019 у Wayback Machine.] (англ.)
|
|