Giorgio Napolitano
Giorgio Napolitano | |
![]() | |
Date personale | |
---|---|
Născut | [1][2][3][4] ![]() ![]() |
Decedat | (98 de ani)[5][2] ![]() Roma, Italia ![]() |
Înmormântat | cimitero acattolico di Roma[*][[cimitero acattolico di Roma (cemetery in Rome, Italy; located near Porta San Paolo)|]][2] ![]() |
Căsătorit cu | Clio Maria Bittoni |
Număr de copii | 2 ![]() |
Copii | Giulio Napolitano[*][[Giulio Napolitano (jurist italian)|]] ![]() |
Cetățenie | ![]() ![]() |
Religie | Ireligiozitate ![]() |
Ocupație | politician jurnalist ![]() |
Locul desfășurării activității | Strasbourg Bruxelles Roma ![]() |
Limbi vorbite | limba italiană[6][7] ![]() |
Al XI-lea președinte al Italiei | |
În funcție 15 mai 2006 – 31 ianuarie 2015 | |
Precedat de | Carlo Azeglio Ciampi |
Succedat de | Sergio Mattarella |
Ministru de interne al Italiei | |
În funcție 17 mai 1996 – 21 octombrie 1998 | |
Prim-ministru | Romano Prodi |
Precedat de | Giovanni Rinaldo Coronas |
Succedat de | Rosa Russo Iervolino |
Președinte al Camerei Deputaților din Italia | |
În funcție 3 iunie 1992 – 14 aprilie 1994 | |
Precedat de | Oscar Luigi Scalfaro |
Succedat de | Irene Pivetti |
Senator pe viață | |
În funcție 23 noiembrie 2005 – 15 mai 2006 | |
Premii | Ordinul de Merit al Republicii Italiene în grad de Mare Cavaler[*] () Legiunea de Onoare în grad de Mare Cruce[*] (noiembrie 2012) Ordinul Isabelei Catolica în grad de Mare Cruce[*] de la Juan Carlos I al Spaniei () Ordinul Vulturul Alb de la Bronisław Komorowski () Ordinul național „Steaua României” în grad de Colan[*] () Ordinul pentru Merite Excepționale[*] Ridder Grootkruis in de Orde van de Nederlandse Leeuw[*][[Ridder Grootkruis in de Orde van de Nederlandse Leeuw |]] doctor honoris causa al Universității ebraice din Ierusalim[*] () Premiul Dan David[*] () ...mai multe... |
Partid politic | Democrații Stângii |
Rezidență | ![]() |
Alma mater | Universitatea din Napoli |
Semnătură | |
![]() | |
Modifică date / text ![]() |
Giorgio Napolitano (n. , Napoli, Italia – d. , Roma, Italia) a fost un politician italian, care a fost al unsprezecelea președinte al Italiei, între 2006 și 2015, fiind primul care a fost reales în funcție.[8] [9] Datorită poziției sale dominante în politica italiană, unii critici l-au numit uneori Re Giorgio („Regele Giorgio”).[10] Este președintele cel mai longeviv și cu cea mai lungă durată a mandatului din istoria Republicii Italiene - care există din 1946.[11]
Napolitano a fost pentru o perioadă mare membru al Partidului Comunist Italian și al succesorilor săi social-democrați post-comuniști, care s-au succedat, cum ar fi Partidul Democrat de Stânga și următoarele partide. A fost un membru de frunte al migliorismo, o facțiune de modernizare de dreapta a partidului. Ales pentru prima dată în Camera Deputaților în 1953, s-a dedicat asiduu vieții parlamentare și a fost președinte al Camerei Deputaților din 1992 până în 1994. A fost și ministru de interne din 1996 până în 1998 în timpul primului guvern al lui Romano Prodi.[12] Altă demnitate deținută a fost cea de membru al Parlamentului European în perioada 1999-2004.
Napolitano a fost numit senator pe viață în 2005 de către președintele de atunci Carlo Azeglio Ciampi. La alegerile prezidențiale italiene din mai 2006, el a fost ales de Parlamentul italian președinte al Italiei. Napolitano a fost primul fost comunist care a devenit președinte al Italiei. În timpul primului său mandat, el a supervizat atât guvernele coaliției de centru-stânga, cum ar fi cel de-al doilea guvern Prodi, cât și coaliția de centru-dreapta din cel de-al patrulea guvern Berlusconi. În noiembrie 2011, Silvio Berlusconi a demisionat din funcția de prim-ministru al Italiei, pe fondul unor probleme financiare și economice. În conformitate cu rolul său constituțional, Napolitano i-a cerut atunci fostului comisar european Mario Monti să formeze un cabinet, care a fost numit de critici „guvernul președintelui”.[13]
Când mandatul său prezidențial de șapte ani a expirat, Napolitano (pe atunci în vârstă de 87 de ani) a acceptat cu greu rezultatele alegerilor prezidențiale italiene din aprilie 2013, devenind primul președinte al Italiei care a dus la capăt un al doilea mandat, pentru a garanta continuitatea instituțiilor țării în timpul impasului parlamentar care a urmat alegerilor generale italiene din februarie 2013. După ce a fost reales președinte cu un larg sprijin între partidele din Parlament, el a depășit impasul invitându-l pe Enrico Letta să propună un guvern al unei mari coaliții. Când Letta și-a prezentat demisia pe 14 februarie 2014, Napolitano l-a mandatat pe Matteo Renzi (contestatarul facțiunii lui Letta) să formeze un nou guvern. După un timp record de opt ani și jumătate în calitate de președinte și invocând vârsta înaintată, Napolitano, la 89 de ani, a demisionat în ianuarie 2015,[14] reluându-și apoi poziția din Senat.
Napolitano a fost adesea acuzat de criticii săi că a transformat un rol în mare măsură ceremonial într-unul politic și executiv, devenind în anii mandatului său adevăratul conducător din culise al politicii italiene.[15] [16] Susținătorii l-au creditat cu salvarea Italiei din pragul incapacității de plată în timpul crizei datoriilor europene și din impasurile politice ulterioare,[17] care au ajutat la stabilizarea țării.[18] La momentul decesului său în 2023, Napolitano era singurul fost președinte italian în viață, precum și cel mai longeviv președinte dintre toți.[19]
Note
- ^ a b Giorgio Napolitano, Brockhaus Enzyklopädie, accesat în
- ^ a b c d e Find a Grave, accesat în
- ^ a b Giorgio Napolitano, Munzinger Personen, accesat în
- ^ a b „Giorgio Napolitano”, Gemeinsame Normdatei, accesat în
- ^ a b Giorgio Napolitano è morto: se ne va il primo presidente della Repubblica eletto due volte (în italiană), La Repubblica, accesat în
- ^ CONOR.SI[*] Verificați valoarea
|titlelink=
(ajutor) - ^ Autoritatea BnF, accesat în
- ^ Cook, Bernard A. (). Europe Since 1945: An Encyclopedia. Taylor & Francis. ISBN 9780815340584.
- ^ „Addio a Giorgio Napolitano, fu il primo comunista a diventare Capo dello Stato e il primo a essere rieletto”. La Stampa (în italiană). . Accesat în .
- ^ Donadio, Rachel (). „From Ceremonial Figure to Italy's Quiet Power Broker”. The New York Times. Accesat în .
- ^ Scherer, Steve (). „OBITUARY Napolitano, president who helped save Italy from possible default, dies at 98”. Reuters (în engleză). Accesat în .
- ^ Scherer, Steve (). „OBITUARY Napolitano, president who helped save Italy from possible default, dies at 98”. Reuters (în engleză). Accesat în .
- ^ „Il governo del presidente”. La Repubblica. .
- ^ „Italian President Napolitano announces retirement”. BBC. . Accesat în .
- ^ „Grillo: "Napolitano monarca medievale" Montecitorio: ecco le "controconsultazioni"”. Corriere della Sera. .
- ^ Argano, Fabrizia (). „Napolitano, il monarca indispensabile”. Formiche.net.
- ^ „Former Italian president Napolitano dies aged 98”. Reuters (în engleză). . Accesat în .
- ^ McFadden, Robert D. (). „Giorgio Napolitano, Italian Post-Communist Pillar, Dies at 98”. The New York Times (în engleză). ISSN 0362-4331. Accesat în .
- ^ „Giorgio Napolitano, former Italian president and first ex-Communist in that post, has died at 98”. AP News (în engleză). . Accesat în .
Legături externe
- Pagina oficială de internet a Președinției Republicii italiene
Materiale media legate de Giorgio Napolitano la Wikimedia Commons
Funcții politice | ||
---|---|---|
Predecesor: Oscar Luigi Scalfaro | Președinte al Camerei Deputaților a Italiei 1992 – 1994 | Succesor: Irene Pivetti |
Predecesor: Giovanni Rinaldo Coronas | Ministrul de Interne al Italiei 1996 - 1998 | Succesor: Rosa Russo Iervolino |
Predecesor: Carlo Azeglio Ciampi | Președinte al Republicii Italiene 2006 - 2015 | Succesor: Sergio Mattarella |