Éric Zemmour
Eric Zemmour | |||
---|---|---|---|
![]() | |||
Født | Éric Justin Léon Zemmour 31. august 1958 (65 år) Seine-Saint-Denis i Frankrike | ||
Beskjeftigelse | Forfatter, journalist | ||
Embete |
| ||
Utdannet ved | Sciences Po (–1979)[1] École Yabné[2] | ||
Ektefelle | Mylène Chichportich (–ingen)[3] | ||
Partner(e) | Sarah Knafo (ukjent–)[4][5][6] | ||
Far | Roger Zemmour | ||
Mor | Lucette Lévy | ||
Barn | Hugo Zemmour | ||
Parti | Reconquête[7] | ||
Nasjonalitet | ![]() | ||
Morsmål | Fransk | ||
Språk | Fransk,[8][9][10] hebraisk[11] | ||
Utmerkelser | Prix Combourg-Chateaubriand (2015) Prix du livre incorrect (2010) Prix Richelieu (2011) | ||
Debut | Balladur, immobile à grands pas (1995) Le Premier Sexe (2006) Mélancolie française (2010) Le Suicide français (2014) Destin français (2018) La France n'a pas dit son dernier mot (2021) | ||
Viktige verk | The French Suicide | ||
IMDb | IMDb | ||
Signatur | |||
![]() | |||
Éric Zemmour på Commons |
Éric Zemmour (født 31. august 1958 i Montreuil-sous-Bois ved Paris) er en fransk skribent, journalist og politisk provokatør. Fram til 2009 var han journalist for avisen Le Figaro og har siden hatt en spalte i Figaro Magazine. Han har også framstått som TV-personlighet på show som On n'est pas couché på France 2 mellom 2006 og 2011, Ça se dispute på i>TÉLÉ siden 2003, og Z comme Zemmour på RTL siden januar 2010. Fra september 2011 har han vært vert for Zemmour et Naulleau, et ukentlig talkshow på Paris Première sammen med Éric Naulleau.[12]
På grunn av ytterliggående standpunkt og uttalelser om raser, og mange andre kontroverser, som erklært motstander av feminisme og homofili, er han blitt beryktet i Frankrike. Han inngår i en fransk intellektuell tradisjon ved å være den enslige provokatør og har bygget seg opp et kontroversielt navn ved å stå for holdninger og politiske oppfatninger som andre tar avstand fra.[13]
Det meste av hans forfatterskap er ideologisk sakprosa, men han har også skrevet tre romaner, som har klart ideologisk preg.
Liv og virke
Bakgrunn
Éric Zemmour var sønn av Roger og Lucette Zemmour, en familie opprinnelig fra Algerie. Etter eksamen fra Institut d'études politiques de Paris gjorde han to forgjeves forsøk på å bli opptatt ved École nationale d'administration.
Karriere
Han arbeidet så ved Le Quotidien de Paris. Senere kom han til Info-Matin og skrev for Globe Hebdo, en ukentlig nyhetsmagasin.
I 1996 ble han politisk spaltist for Le Figaro. Zemmour skrev dessuten biografier om Jacques Chirac og Édouard Balladur on noen politiske essays.
Politisk ståsted
Det politiske syn som Éric Zemmour jevnlig uttrykker på fjernsyn[14] og i hans artikler i Le Figaro har han plassert seg langt til høyre på det politiske spektrum. Selv sier han at det ikke stemmer i henhold til skalaen høyreside eller venstreside.[15] Den høyreorienterte politikeren Jean-Marie Le Pen skal ha uttalt at Éric Zemmour er den ene av tre journalister som har gitt ham respekt.[16] Han har en konservativ grunnsyn på sosiale emner og er absolutt antiliberal i økonomiske emner.[17] Som antiliberal er han motstander av frihandel og Den europeiske union.[18]
Han er uttalt motstander av feminisme. I sin bok Le Premier sexe, som er et angrep på hva han mener er en samfunnsmessig feminisering,[19] hevder han det eksisterer en form «av-virilisering» av samfunnet på 1900-tallet og anklager feminister for å være demagoger og grense mot politisk korrekthet i å nekte eller avviste det franske samfunns historie og Freuds psykologi.[20] På samme vis mener han det er en «homofil ideologi» som inviterer «mannen til bli en kvinne» ved å adoptere kvinners oppførsel.[21]
Han er også sterk motstander av innvandring, og i november 2008 ga han et intervju i månedsmagasinet Le Choc du mois hvor han sammenlignet innvandring med en «demografisk tsunami».[22] Tilsvarende erklærte Éric Zemmour på TV-showet Paris/Berlin: the debate, ledet av Isabelle Giordano,[23] at svarte og hvite tilhørte to forskjellige raser. På grunn av det generelle oppstyret etter Zemmours uttalelser i TV-showet, tok TV-kanalen selvkritikk.[24]
Zemmour har også uttalt at han betrakter antirasisme som han betrakter feminisme, en «motepreget sak».[25] Antirasisme, har han uttalt, er en taktikk som ble startet av François Mitterrand for å få franskmenn til å glemme venstresidens vending til økonomisk liberalisme i 1983. Antirasisme er en ideologi iverksatt av tidligere venstreradikale som har oppgitt deres illusjoner.[26] Han ble dømt til bøter for rasediskriminering i den franske domstol etter å ha uttalt blant annet at arbeidsgivere har «rett til nekte» å ansette «arabere eller svarte» da han setter likhetstegn mellom kriminalitet og hudfarge.[27] Han ble dømt til å betale en bot på €2 000, foruten også €1 000 og €9 000 i saksomkostninger til de tre saksøkende organisasjoner SOS Racisme, LICRA og MRAP. En andre dom dømte han å betale ytterligere €1 502 i bot og saksomkostninger.[28]
Bibliografi
- Sakprosa
- 1995 : Balladur, immobile à grands pas, Grasset ISBN 978-2-246-48971-9
- 1998 : Le Livre noir de la droite, Grasset et Fasquelle ISBN 978-2-246-56251-1
- 1998 : Le Coup d'État des juges, Grasset et Fasquelle ISBN 978-2-246-52551-6
- 1998 : Une certaine idée de la France, collectif, France-Empire ISBN 978-2-7048-0872-4
- 2000 : Les Rats de garde, i samarbeid med Patrick Poivre d'Arvor, Stock ISBN 978-2-234-05217-8
- 2002 : L'Homme qui ne s'aimait pas, Balland ISBN 978-2-7158-1408-0
- 2006 : Le Premier Sexe, Denoël, ISBN 978-2-207-25744-9 – gjenutgitt som J'ai lu, 2009
- 2010 : Mélancolie française, Fayard /Denoël ISBN 978-2-213-65450-8 – gjenutgitt som Le Livre de poche, 2011.
- 2011 : Z comme Zemmour, Le Cherche midi ISBN 978-2-7491-1865-9
- 2012 : Le Bûcher des vaniteux, Albin Michel ISBN 978-2-226-24024-8
- 2013 : Le Bûcher des vaniteux 2, Albin Michel ISBN 978-2-226-24541-0
- 2014 : Le Suicide Français, Albin Michel ISBN 978-2-226-25475-7
- 2016 : Un quinquennat pour rien, Albin Michel ISBN 978-2-226-32008-3
- Romaner
- 1999 : Le Dandy rouge, Plon ISBN 978-2-259-19058-9
- 2004 : L'Autre, Denoël ISBN 978-2-207-25496-7
- 2008 : Petit Frère, Denoël ISBN 978-2-207-25668-8
Referanser
- ^ Annuaire des anciens Sciences Po, besøkt 6. desember 2021[Hentet fra Wikidata]
- ^ www.rtl.fr[Hentet fra Wikidata]
- ^ Femme actuelle, www.femmeactuelle.fr, besøkt 6. mai 2021[Hentet fra Wikidata]
- ^ Le Monde, www.lemonde.fr, «Accompagné de sa compagne et directrice de campagne Sarah Knafo […]»[Hentet fra Wikidata]
- ^ Le Monde, arkiveringsdato 28. november 2021, arkiv-URL web.archive.org, www.lemonde.fr, utgitt 17. oktober 2021, besøkt 30. november 2021, «L’énarque de 28 ans n’est pas une simple conseillère de l’ombre ; elle est à la fois la compagne du polémiste d’extrême droite, son bras droit et sa directrice de campagne.»[Hentet fra Wikidata]
- ^ 20 minutes, www.20min.ch[Hentet fra Wikidata]
- ^ www.lexpress.fr[Hentet fra Wikidata]
- ^ http://data.bnf.fr/ark:/12148/cb124681117; Autorités BnF; besøksdato: 10. oktober 2015; BNF-ID: 124681117.
- ^ Tsjekkias nasjonale autoritetsdatabase, NKC-identifikator jn19990009403, Wikidata Q13550863, http://autority.nkp.cz/
- ^ CONOR.SI, CONOR.SI-ID 326834531, Wikidata Q16744133
- ^ https://www.lexpress.fr/culture/livre/eric-zemmour-quand-le-succes-fait-le-monstre_1677418.html.
- ^ Zemmour et Naulleau : les snipers du PAF à l'antenne le 23 septembre Arkivert 11. desember 2011 hos Wayback Machine.
- ^ Sayare, Scott: «French Provocateur Enters Battle Over Comments», New York Times 11. februar 2011
- ^ Særlig Ça se dispute og On n'est pas couché.
- ^ Éric Zemmour answer questions online on L’Express
- ^ Dufay, François (7. juni 2002): «La fronde des intellos», Le Point
- ^ Zemmour, Éric (12. oktober 2007): «Immigration: le réel interdit», Le Monde.
- ^ Tilbakevendende temaer på Ça se dispute og i hans artikler i Le Figaro, og fremmet i hans intervju med François Bayrou i On n'est pas couché den 1. desember 2007
- ^ Cespedes, Vincent (2006): «Mais pourquoi est-elle si méchante?» Arkivert 23. november 2008 hos Wayback Machine., Compte-rendu du philosophe
- ^ Rise, Cali (6. april 2006): «Interview Éric Zemmour» Arkivert 26. april 2012 hos Wayback Machine., Impudique Magazine
- ^ Depasse, Nicky (17. juni 2007): «Interview with Éric Zemmour», Nostalgie Belgique.
- ^ Intervju i Le Choc du mois no. 27, november 2008 Arkivert 26. desember 2011 hos Wayback Machine..
- ^ Paris/Berlin : le débat Arkivert 11. januar 2012 hos Wayback Machine. (PDF), avskrift fra showet for 3. november 2008.
- ^ Leclère, Thierry: «Affaire Zemmour: Arte sort enfin du silence» i Télérama no. 3076, 18. desember 2008.
- ^ Inervju med Éric Zemmour ved Monique Atlan på showet «Quelle étagère...», 14. januar 2008
- ^ Nicolet, Laurent (14. juli 2008): «Entretien Éric Zemmour», Migros Magazine
- ^ Eric Zemmour condamné pour provocation à la discrimination raciale
- ^ AFP, «Respects veut voir Zemmour en banlieue», Le Figaro, 12. mars 2010
Eksterne lenker
- Blogg som samler videoer av Zemmours opptreden i media
Portal: Litteratur