Jan Larisch-Mönnich
Jan Larisch-Mönnich | |
---|---|
![]() Jan Larisch-Mönnich | |
Nejvyšší maršálek císařského dvora | |
Ve funkci: 1871 – 1884 | |
Panovník | František Josef I. |
Předchůdce | František Serafín Kuefstein |
Nástupce | Antal Szécsen |
Ministr financí Rakouského císařství | |
Ve funkci: 27. červenec 1865 – 21. leden 1867 | |
Panovník | František Josef I. |
Předchůdce | Ludwig von Holzgethan |
Nástupce | Franz Karl von Becke |
Slezský hejtman | |
Ve funkci: 1861 – 27. červenec 1865 | |
Panovník | František Josef I. |
Předchůdce | nově zřízený úřad |
Nástupce | Amand von Kuenburg |
Dědičný člen rakouské Panské sněmovny | |
Ve funkci: 18. duben 1861 – 3. červen 1884 | |
Panovník | František Josef I. |
Předchůdce | Panská sněmovna zřízena Únorovou ústavou |
C. k. tajný rada | |
Ve funkci: 1863 – ? | |
Panovník | František Josef I. |
Císařský komorník | |
Ve funkci: 1861 – ? | |
Panovník | František Josef I. |
Narození | 30. května 1821 Dolní Životice Rakouské císařství ![]() |
Úmrtí | 3. června 1884 (ve věku 63 let) zámek Lamport Hall v Northamptonshire, Anglie Spojené království ![]() |
Národnost | česká |
Choť | Františka Kast von Ebelsberg |
Rodiče | Jindřich Larisch-Mönnich a Henriette, Gräfin von Haugwitz |
Děti | Jindřich II., Rudolf, Františka |
Příbuzní | Jan II. Larisch z Mönnichu, Eleonora Marie Larischová z Moennichu[1], Franziska z Larisch-Moennichu a Bedřich Larisch z Moennichu (vnoučata) |
Alma mater | Vídeňská univerzita |
Zaměstnání | politik |
Profese | šlechtic |
Náboženství | římskokatolické |
Ocenění | 1873 rakouský Řád zlatého rouna (č. 1026) velkokříž Císařského rakouského Leopoldova řádu |
Commons | Johann Larisch-Moennich |
čestný rytíř Maltézského řádu | |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
Jan hrabě Larisch-Mönnich (Johann Baptist Graf von Larisch-Mönnich, Freiherr von Ellgoth und Karwin) (30. května 1821, Dolní Životice[2] – 3. června 1884, zámek Lamport Hall, Northamptonshire, Anglie) byl český šlechtic, rakouský politik, podnikatel, velkostatkář a uhlobaron ve Slezsku. Jako potomek staré šlechtické rodiny byl majitelem velkostatku Karviná a díky rozmachu těžby uhlí ve druhé polovině 19. století se stal jedním z nejbohatších podnikatelů v Rakousku-Uhersku. Angažoval se také ve veřejném životě, byl zemským hejtmanem ve Slezsku (1861–1865), rakouským ministrem financí (1865–1867) a nakonec u císařského dvora zastával hodnost nejvyššího maršálka (1871–1884).
Životopis
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/c/c9/Johann_Larisch-Moennich_Litho_01.jpg/220px-Johann_Larisch-Moennich_Litho_01.jpg)
Pocházel ze šlechtického rodu Larischů, respektive Larisch-Mönnichů, byl nejstarším synem hraběte Jindřicha I. Larisch-Mönnicha (1793–1859) a jeho manželky Henrietty, rozené Haugvicové (1799–1884). Narodil se na zámku v Dolních Životicích, pokřtěn byl jako Jan Křtitel Jindřich Karel Maria Felix.[3] Dětství strávil na zámku Fryštát v Karviné. Po maturitě na gymnáziu pokračoval ve studiu práv na univerzitě ve Vídni, která ale nedokončil. V roce 1842 vstoupil do státních služeb, nejprve působil u hornorakouské zemské vlády v Linci, kde byl od roku 1844 nadpočetným krajským komisařem, v roce 1847 byl přeložen do Salcburku, kde pak setrval do roku 1849.
Veřejná činnost
![Karviná](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/2/28/Jan_Larisch_-_M%C3%B6nnich.jpg/220px-Jan_Larisch_-_M%C3%B6nnich.jpg)
V roce 1859 zdědil po otci stěžejní část rodového majetku, který ale nepřevzal hned, protože odjel do Anglie, aby studoval praktické fungování průmyslových podniků a zemědělské produkce. Po zřízení dvoukomorového parlamentního systému v Rakouském císařství byl jako majitel fideikomisu jmenován dědičným členem Panské sněmovny.[4] Aktivně se zapojil do parlamentních debat a v roce 1861 byl zároveň zvolen poslancem Slezského zemského sněmu, byl jmenován také c. k. komořím. Ještě v roce 1861 se stal zemským hejtmanem ve Slezsku a v této funkci setrval do roku 1865[5], mezitím získal v roce 1863 titul c. k. tajného rady.[6] Poté byl povolán do Vídně a od 27. července 1865 do ledna 1867 byl ministrem financí ve vládě Richarda Belcrediho. Ze své funkce odešel v lednu 1867 na vlastní žádost ještě před tím, než vláda 7. února 1867 skončila.[7] V roce 1867 rezignoval také na poslanecký mandát ve Slezském zemském sněmu a několik následujích let se věnoval především správě rodového majetku. V roce 1868 navštívil Itálii a spolu se synem obdržel audienci u papeže Pia IX. Nakonec byl znovu povolán do Vídně a v roce 1871 byl jmenován do funkce nejvyššího maršálka císařského dvora, kterou zastával až do smrti. Ačkoliv trpěl četnými zdravotními problémy, často cestoval po Evropě a pro příležitostné pobyty v Anglii si pronajal zámek Lamport Hall. Zde také během jedné ze svých cest po krátkém pobytu v nemocnici v Londýně náhle zemřel na selhání ledvin.
Za zásluhy byl nositelem velkokříže Leopoldova řádu (1867), byl též čestným rytířem Maltézského řádu a v roce 1873 získal Řád zlatého rouna.[8] Jako vysoce postavený dvořan obdržel také řadu vyznamenání od zahraničních panovníků. Byl nositelem belgického Leopoldova řádu, řeckého Řádu Spasitele, perského Řádu slunce a lva, Vévodského sasko-ernestinského domácího řádua papežského Řádu Pia IX..[9]
Majetkové a rodinné poměry
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/7/77/Johannesgasse_26_Irakische_Botschaft_DSC_9001w.jpg/220px-Johannesgasse_26_Irakische_Botschaft_DSC_9001w.jpg)
Po otci zdědil v roce 1859 převážnou část rodového majetku, který zahrnoval především velkostatek Karviná s rozlohou přes 8 000 hektarů půdy[10], dále pak statek Bluszczów v dnešním Polsku. Hlavním rodovým sídlem byl v té době zámek Fryštát přestavěný empírově v první polovině 19. století.[11][12] Součástí dědictví byly také četné průmyslové podniky s dominující těžbou černého uhlí. Pouze o vlastnictví továrny na sodu v Petrovicích u Karviné se dělil s mladšími bratry. Uhelné doly byly již natolik důležitou součástí rodinného podnikání, že v roce 1859 byla jejich správa vyčleněna z velkostatku a bylo pro ně zřízeno samostatné centrální ředitelství se sídlem v Karviné. V roce 1860 byla vyhloubena jáma Jan, později byly uvedeny do provozu další doly Jan Karel a Hlubina. Těžba uhlí v Larischových dolech představovala 11% celé produkce Ostravsko-karvinského revíru a tento podíl si rodina udržela do 20. století. V roce 1882 zaměstnávaly Larischovy doly přes 2 500 zaměstnanců. Již v roce 1860 nechal Jan Larisch postavit v Karviné nový pivovar. V Karviné vznikla také koksovna a lihová rafinerie. V roce 1871 se Jan Larisch spojil s bankéřskými rodinami Gutmannů a Rothschildů a vstoupil do společnosti První rakousko-uherská vysokopecní společnost (Österreichisch-Ungarische Hochofen-Gesellschaft), která provozovala Žofínskou huť v Ostravě.[13]
Vysoké výnosy z průmyslového podnikání umožnily hraběti Larischovi investovat značné částky do nových rodových sídel. V letech 1867–1868 nechal postavit palác ve Vídni v ulici Johannesgasse (architekti August Sicard von Sicardsburg a Eduard van der Nüll). Honosná třípatrová stavba v novorenesančním stylu disponovala řadou přepychově vybavených komnat (od roku 1970 je palác sídlem iráckého velvyslanectví v Rakousku).[14] V roce 1873 byl postaven nový reprezentativní zámek Solca jihozápadně od Karviné[15], který byl určen jako sídlo pro rodinu syna Jindřicha.[16] Zámek byl vážně poškozen za druhé světové války a později zbořen. V návaznosti na majetkový vzestup rostla i společenská prestiž Larischů, což dokládají četné významné návštěvy na jejich sídlech. Známá je například návštěva korunního prince Rudolfa v roce 1877.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/7/73/Erb_Larisch%C5%AF_%28Karvin%C3%A1%29.jpg/220px-Erb_Larisch%C5%AF_%28Karvin%C3%A1%29.jpg)
Během působení ve státních službách v Linci se seznámil s rodinou velkostatkáře a bankéře Theodora Kasta (1795–1878) a v roce 1849 se oženil s jeho dcerou Františkou (1828–1902), která se později stala c. k. palácovou dámou. Z jejich manželství pocházely tři děti, dědicem majetku se stal starší syn Jindřich (1850–1918), který se již za otcova života zapojil do správy rodového majetku. Mladší syn Rudolf (1856–1858) zemřel v dětství. Nejmladší byla dcera Františka (1862–1887).[17][18]
Na rodových podnikatelských aktivitách se podíleli také Janovi mladší bratři, kteří byli spoluvlastníky továrny na sodu v Petrovicích u Karviné a pobírali také podíly na zisku z karvinských uhelných dolů. Leo (1824–1872) navíc z otcova majetku převzal velkostatek Dolní Životice a Eugen (1835–1880) zdědil Rychvald.[19]
Odkazy
Reference
- ↑ Darryl Roger Lundy: The Peerage.
- ↑ Matriční záznam o narození a křtu
- ↑ Životopis Jana Larisch-Mönnicha na webu Státního okresního archivu v Karviné dostupné online
- ↑ Životopis Jana Larisch-Mönnicha na webu rakouského parlamentu dostupné online
- ↑ Přehled představitelů státní správy ve Slezsku na webu worldstatesmen dostupné online
- ↑ Hof- und Staats-Handbuch der Österreichisch-Ungarischen Monarchie: für das Jahr 1883; Vídeň, 1883; s. 120
- ↑ Československé dějiny v datech; Praha, 1987; s. 585 (kapitola Seznam vlád v habsburské monarchii a Československu (1848–1981)
- ↑ LOBKOWICZ, František: Zlaté rouno v zemích českých (zvláštní otisk ze Zpravodaje Heraldika a genealogie), Praha, 1991; s. 273
- ↑ Hof- und Staats-Handbuch der Österreichisch-Ungarischen Monarchie: für das Jahr 1883; Vídeň, 1883; s. 16
- ↑ Přehled majetku rodu Larischů in: Neuester Schematismus der Herrschaften, Güter und Zuckerfabriken in Mähren und Schlesien, 9. díl, Brno, 1899; s. 260–263 dostupné online
- ↑ KUČA, Karel: Města a městečka v Čechách, na Moravě a ve Slezsku, 2. díl; Praha, 1997; s. 825–826 ISBN 80-85983-14-1
- ↑ Hrady, zámky a tvrze v Čechách, na Moravě a ve Slezsku, díl II. Severní Morava; Praha, 1983; s. 118–119
- ↑ MYŠKA, Milan a kolektiv: Historická encyklopedie podnikatelů Čechy, Moravy a Slezska; Filozofická fakulta Ostravské univerzity, Ostrava, 2003, s. 264 (heslo Johann Larisch) ISBN 80-7042-612-8
- ↑ Zámky a paláce hraběcího rodu Larisch-Mönnichů dostupné online
- ↑ KUČA, Karel: Města a městečka v Čechách, na Moravě a ve Slezsku, 2. díl; Praha, 1997; s. 833 ISBN 80-85983-14-1
- ↑ SAJDLOVÁ, Tereza: Zaniklý zámek Solca v kontextu kulturního dění své doby (diplomová práce); Slezská univerzita v Opavě; Opava, 2020; s. 27–29 dostupné online
- ↑ POUZAR, Vladimír: Almanach českých šlechtických rodů 2001; Praha, 2001; 486 s ISBN 80-85955-17-2
- ↑ Rodina Larischů in: Gothaisches genealogisches Taschenbuch der gräflichen Häuser: 1868, Gotha, 1868; s. 468–470 dostupné online
- ↑ MYŠKA, Milan: Historická encyklopedie podnikatelů Čech, Moravy a Slezska, Filozofická fakulta Ostravské univerzity, Ostrava, 2003; s. 264–265 ISBN 80-7042-612-8
Literatura
- MYŠKA, Milan. Historická encyklopedie podnikatelů Čech, Moravy a Slezska do poloviny 20. století. 1. vyd. Ostrava: Ostravská univerzita, 2003. 519 s. ISBN 80-7042-612-8. Kapitola Larischové, s. 260–266.
- ŠÚTH, Petr: Vzestup a pád impéria (1794–1945). Rod Larisch-Mönnichů v projektové výuce (diplomová práce), Filozofická fakulta Masarykovy univerzity, Brno, 2020; 102 s. dostupné online
- ŠÚTH, Petr: Stará šlechta v nové době. Život hraběte Heinricha Larisch-Mönnicha (1850–1918) (diplomová práce), Filozofická fakulta Masarykovy univerzity, Brno, 2018; 75 s. dostupné online
Externí odkazy
Obrázky, zvuky či videa k tématu Jan Larisch-Mönnich na Wikimedia Commons
- Rodokmen rodu Larisch-Mönnichů Archivováno 14. 3. 2017 na Wayback Machine.
- Jan Larisch-Mönnich na stránkách zemského archivu Archivováno 23. 1. 2018 na Wayback Machine.
- Jan Larisch-Mönnich in: Österreichisches Biographisches Lexikon