Eugen von Falkenhayn
Eugen hrabě von Falkenhayn | |
---|---|
![]() Generál jízdy hrabě Eugen von Falkenhayn (litografie, 1853, August Prinzhofer) | |
Kapitán císařské gardy | |
Ve funkci: 1851 – 1853 | |
Předchůdce | Karl Civalart d'Happancourt |
Nástupce | Friedrich Hannibal Thurn-Taxis |
Nejvyšší hofmistr arcivévody Františka Karla | |
Ve funkci: 1840 – 1848 | |
Předchůdce | Rudolf von Salis-Zizers |
Nástupce | Ferdinand von Wurmbrand-Stuppach |
Vojenská služba | |
Služba | Rakouské císařství![]() |
Hodnost | generál jezdectva (1851), polní podmaršál (1840), generálmajor (1832) |
Narození | 4. dubna 1792 Schrems |
Úmrtí | 16. září 1853 (ve věku 61 let) Girincs |
Titul | hrabě |
Děti | Franz Falkenhayn Julius von Falkenhayn |
Příbuzní | Johann Nepomuk Graf von Falkenhayn (sourozenec) |
Profese | voják a důstojník |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
Eugen Isidor hrabě z Falkenhaynu (4. dubna 1792 Schrems – 16. září 1853 Girincs, Uhry) byl rakouský generál. V armádě sloužil jako dobrovolník od roku 1809 a několikrát se vyznamenal statečností v napoleonských válkách. Později byl císařským pobočníkem a doprovázel Františka I. na zahraničních cestách.[1] V letech 1840–1848 zastával funkci nejvyššího hofmistra arcivévody Františka Karla. Jako voják sloužil aktivně naposledy v době revoluce 1848–1849, kdy byl vrchním velitelem pro Horní Rakousko a Salcbursko. V roce 1851 dosáhl hodnosti generála jezdectva a nakonec u dvora zastával čestnou funkci kapitána císařské gardy (1851–1853). Jeho dva synové Franz a Julius zastávali vlivné pozice v politice a státní správě Rakouska-Uherska.
Životopis
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/c/c3/Falkenhayn_Wappen_Siebmacher_1605.jpg/220px-Falkenhayn_Wappen_Siebmacher_1605.jpg)
Pocházel ze starého slezského šlechtického rodu Falkenhaynů povýšeného v roce 1689 do hraběcího stavu,[2] narodil se jako starší syn c. k. komořího hraběte Eugena Falkenhayna (1761–1826) a jeho manželky Marie Anny, rozené hraběnky Veterani-Mallentheimové (1766–1852).[3][4] Eugen vstoupil jako dobrovolník do armády během války proti Napoleonovi v roce 1809 a stal se poručíkem u nově zorganizované zeměbrany. Vyznamenal se v bitvě u Wagramu, kde byl čtyřikrát zraněn. Byl povýšen na nadporučíka u pěšího pluku č. 2, znovu se vyznamenal v tažení v roce 1813. V hodnosti rytmistra byl poté pobočníkem maršála Bellegarda, v roce 1815 nastoupil jako pobočník u císaře Františka I. Jako major byl štábním důstojníkem u 5. jezdeckého pluku ve Vídni,[5] ale císaře Františka často doprovázel na cestách. Jako císařský pobočník se zúčastnil kongresů v Cáchách (1818), Opavě (1820), Lublani (1821) a Veroně (1822). V roce 1823 byl povýšen na podplukovníka, stal se zástupcem velitele 6. kyrysnického pluku, od roku 1824 byl zároveň komorníkem u dvora arcivévody Františka Karla.[6] V roce 1826 dosáhl hodnosti plukovníka a stal se velitelem 6. pluku kyrysníku v Debrecíně.[7]
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/2/2d/Ottenschlag_Schloss1.jpg/220px-Ottenschlag_Schloss1.jpg)
V roce 1832 byl povýšen do hodnosti generálmajora a nadále vykonával funkci prvního komorníka u arcivévody Františka Karla, v letech 1840–1848 byl jeho nejvyšším hofmistrem a v roce 1840 získal hodnost polního podmaršála.[8][9] Po vypuknutí revoluce v roce 1848 doprovázel císařský dvůr do Innsbrucku a pak do Olomouce. Krátce byl vrchním velitelem v Horním Rakousku, ale již v roce 1850 byl opět mimo aktivní službu.[10] K datu 2. února 1851 byl povýšen do hodnosti generála jezdectva[11] a nakonec v letech 1851–1853 zastával čestnou funkci kapitána císařské gardy trabantů (Capitän der k.k. Trabanten-Leibgarde).[12]
Tituly a ocenění
V roce 1811 byl jmenován c. k. komořím a jako nejvyšší hofmistr arcivévody Františka Karla obdržel v roce 1840 titul c. k. tajného rady s nárokem na oslovení Excelence.[13] Byl nositelem Řádu železné koruny I. třídy, v zahraničí obdržel ruský Řád sv. Stanislava I. třídy, velkokříž bavorského Řádu sv. Michaela a Záslužný řád bavorské koruny. Od roku 1849 byl čestným majitelem pěšího pluku č. 18.[14] Byl také členem Zemědělské společnosti ve Vídni.[15]
Byl majitelem několika panství v Dolním Rakousku (Ottenschlag, Droß).
Rodina
V roce 1825 se oženil s hraběnkou Karolínou Colloredovou z Wallsee (1802–1835), dcerou státního ministra Františka de Pauly Colloreda (1736–1806). Karolína byla c. k. palácovou dámou a dámou Řádu hvězdového kříže. Z manželství se narodili čtyři synové,[16] dva z nich dosáhli v politice a státní správě vysokých funkcí.
- 1. František (1827–1898), c. k. tajný rada, komoří, podplukovník, poslanec dolnorakouského zemského sněmu, poslanec říšské rady, dědičný člen rakouské Panské sněmovny, rytíř Řádu zlatého rouna, prezident rakouského Červeného kříže, I. ∞ 1854 Eleonora princezna z Oettingen-Wallersteinu (1834–1856), dáma Řádu hvězdového kříže, II. ∞ 1861 Marie Anna princezna z Oettingen-Wallersteinu (1840–1903), c. k. palácová dáma, dáma Řádu hvězdového kříže[17]
- 2. Julius (1829–1899), c. k. tajný rada, komoří, zemský hejtman v Horním Rakousku 1871, rakouský ministr zemědělství 1879–1895, poslanec hornorakouského zemského sněmu a říšské rady, ∞ 1857 Viktorie hraběnka Folliot de Crenneville-Poutet (1816–1900), c. k. palácová dáma, dáma Řádu hvězdového kříže, vdova po hraběti Janu Nepomukovi Keglevićovi z Bužimi
- 3. Rudolf (1830–1852), c. k. nadporučík
- 4. Ladislav (1833–1865), c. k. komoří, podplukovník, pobočník císaře Františka Josefa, ∞ 1861 Josefína hraběnka Paarová (1839–1916), c. k. palácová dáma, dáma Řádu hvězdového kříže (podruhé provdaná za Jaromíra Černína z Chudenic)[18]
Eugenův mladší bratr Jan Nepomuk (1801–1882) sloužil také v armádě a dosáhl hodnosti polního podmaršála. Jejich teta Marie Udalrika Falkenhaynová (1765–1852) byla manželkou hraběte Prokopa Lažanského z Bukové a jako vdova později dlouholetou nejvyšší hofmistryní císařovny Karolíny Augusty.
Eugenovým švagrem byl diplomat František de Paula Colloredo-Wallsee (1799–1859), rakouský velvyslanec v Londýně a ve Vatikánu.
Odkazy
Reference
- ↑ Ottův slovník naučný, díl VIII.; Praha, 1894 (reprint 1997); s. 1050 (heslo Falkenhayn) ISBN 80-7203-136-8
- ↑ MAŠEK, Petr: Šlechtické rody v Čechách, na Moravě a ve Slezsku od Bílé hory do současnosti, díl I.; Praha, 2008; 673 s. ISBN 978-80-257-0027-3
- ↑ Gothaisches genealogisches Taschenbuch der gräflichen Häuser 1876; Gotha, 1876; s. 267 dostupné online
- ↑ Rodina Eugena Falkenhayna na webu geni.com dostupné online
- ↑ Militär Schematismus des österreichischen Kaiserthumes für 1818; Vídeň, 1818; s. 296 dostupné online
- ↑ Militär Schematismus des österreichischen Kaiserthumes für 1825; Vídeň, 1825; s. 502 dostupné online
- ↑ Militär Schematismus des österreichischen Kaiserthumes für 1827; Vídeň, 1827; s. 54, 276 dostupné online
- ↑ Hof- und Staats-Schematismus des österreichischen Kaiserthums für das Jahr 1841; Vídeň, 1841; s. 185 dostupné online
- ↑ Militär Schematismus des österreichischen Kaiserthumes für 1848; Vídeň, 1848; s. 41 dostupné online
- ↑ Militär Schematismus des österreichischen Kaiserthumes für 1850; Vídeň, 1850; s. 46 dostupné online
- ↑ Služební postup Eugena von Falkenhayna in: SCHMIDT-BRENTANO, Antonio: Die k. k. bzw. k. u. k. Generalität 1816–1918; Vídeň, 2007; s. 43 dostupné online
- ↑ Militär Schematismus des österreichischen Kaiserthumes für 1851; Vídeň, 1851; s. 49, 146 dostupné online
- ↑ Hof- und Staats-Handbuch des Kaiserthumes Österreich: 1845; Vídeň, 1845; s. 78, 84 dostupné online
- ↑ Přehled majitelů pěšího pluku č. 18 in: Schematismus für das k.u.k. Heer 1914; Vídeň, 1914; s. 414 dostupné online
- ↑ Přehled řádů a vyznamenání Eugena Falkenhayna in: Militär Schematismus des österreichischen Kaiserthumes für 1852; Vídeň, 1852; s. 164, 218 dostupné online
- ↑ Gothaisches genealogisches Taschenbuch der gräflichen Häuser 1852; Gotha, 1852; s. 201 dostupné online
- ↑ Rodokmen Oettingen-Wallersteinů na webu euweb.cz dostupné online
- ↑ Rodokmen Paarů na webu euweb.cz dostupné online
Externí odkazy
- Eugen von Falkenhayn in: Biographisches Lexikon des Kaiserthums Oesterreich