Ielizaveta Polónskaia
![]() ![]() | |
Biografia | |
---|---|
Naixement | 14 juny 1890 (Julià) ![]() Varsòvia (Imperi Rus) ![]() |
Mort | 11 gener 1969 ![]() Sant Petersburg (Unió Soviètica) ![]() |
Formació | La Sorbona ![]() |
Activitat | |
Ocupació | lingüista, traductora, escriptora, periodista, poetessa, metgessa ![]() |
Ielizaveta Grigórievna Polónskaia, rus: Елизавета Григорьевна Полонская, AFI /jɪlʲɪzɐˈvʲɛtə pɐˈlonskəjə/, cognom de soltera Ielizaveta Grigórievna Movxenzon, rus: Елизавета Григорьевна Мовшензон (nascuda el 26 de juny [C.J. 14 de juny] de 1890 a Varsòvia, llavors Imperi Rus ; † 11 de gener de 1969 a Leningrad, Unió Soviètica) fou una escriptora, poetessa i traductora russa i soviètica, membre fundador dels Germans Serapion.[1][2][3]
Primers anys
Ielizaveta Grigórievna provenia d'una família jueva de parla russa. El seu pare, Grigori Lvóvitx Movxenson (1861–1915), nascut a Daugavpils, era un enginyer que s'havia graduat amb alts honors a l'Institut Politècnic de Riga.[4] La seva mare, Xarlotta Ilítxnina, nascuda Meilakh (1861-1946) provenia d'una gran família de comerciants jueus de Białystok.[5]El primer idioma de la seva família era el rus, però a Liza també se li va ensenyar francès, alemany, italià i anglès. A causa de la condició d'enginyer del seu pare, se li va concedir el dret de viure fora de la demarcació jueva, i la família es va moure amb freqüència. Just després del naixement de Liza, es van traslladar a Łódź, on va passar la major part de la seva infantesa.[2] Movxenson va ser educada formalment al gymnasium femení, on es va interessar per la política. Movxenson es va unir (amb l'ajuda de la seva mare) a grups secrets que estudiaven Belinski i economia política.[6] Tot i això, també va estudiar el judaisme amb un rabí, i «no només les històries en si mateixes, sinó també el llenguatge bíblic (tot i que en la traducció russa) van causar una profunda impressió en ella; el seu vers solemne i retòric està sovint marcat pels eslavonismes».[6]
Preocupat pels pogroms del 1905, el seu pare va enviar Liza, la seva mare i el seu germà Aleksandr a Berlín, on vivia la germana de Xarlotta, Fanni; Liza es va incorporar a un altre grup d'estudis per a joves, on va llegir Marx.[6] L'any següent la família es va traslladar a Sant Petersburg, on va començar a treballar per a la cèl·lula bolxevic a la secció de Semiànnikov del districte de Névskaia Zastava, i ocasionalment enviada a Finlàndia a recollir fulletons de Vladímir Lenin per distribuir a Sant Petersburg.[7] El 1908, per evitar l'arrest i continuar la seva formació, se'n va anar a París, on es va matricular a l'escola de medicina de la Sorbona.[7] Assistia a reunions del Partit Obrer Socialdemòcrata Rus, on va conèixer joves que compartien el seu amor per la poesia i la van presentar als poetes simbolistes russos, que li van causar una profunda impressió.[7] El 1909 aquests amics la van presentar a Ilià Erenburg, una reunió que va ser significativa per a tots dos. Durant un temps van ser inseparables (van mantenir una breu relació sentimental) i va ser ella qui va introduir Erenburg a la poesia moderna i va inspirar els seus primers versos, tal com descriu a les seves memòries.[8] Leslie Dorfman Davis escriu: «A part de la poesia, Erenburg i Movšenson compartien un impuls satíric que va provocar la desaprovació d'alguns dels seus camarades més vells. [...] Movšenson i Erenburg [conjuntament] van publicar dues revistes, Bívxie liudi ('persones anteriors') i Tíkhoie semeistvo ('una família tranquil·la'), en què "més aviat càusticament, sense cap mena de reverència, es burlaven de les maneres del cercle bolxevic, i insultaven fins i tot els 'caps' (Plekhànov, Lenin, Trotski) i, per tant, van tenir una resposta sensacional". [...] Tot i que es van barallar i Erenburg es va enamorar d'una altra dona, Ekaterina Schmidt, ell i Movšenson van seguir sent amics i van mantenir correspondència fins a la seva mort.»[9] Mentre era a París, Liza es va familiaritzar amb escriptors russos i francesos i es va allunyar de la seva afiliació amb els bolxevics; a diferència d'altres membres de la comunitat d'emigrats (però com Erenburg), parlava francès i es trobava immersa en la vida intel·lectual i artística de la ciutat.[10] Va ser també a París que va publicar els seus primers poemes.[10]
El 1914 es va graduar a l'escola de medicina, i després de l'esclat de la Primera Guerra Mundial, va treballar durant uns mesos en un hospital de Nancy i després va ajudar a dirigir un hospital militar de nova organització a Neuilly-sur-Seine.[11] Al març de 1915, es va assabentar que els metges russos que s'havien entrenat a l'estranger se'ls va demanar que tornessin i rebessin diplomes russos perquè poguessin servir al front oriental, i va tornar a Rússia a través d'un vaixell de vapor cap a Grècia i un tren a través dels Balcans.[11] A la seva arribada a Petrograd, va trobar la família plorant la mort del seu pare; va obtenir el seu diploma a la Universitat de Tartu i el títol de lekar (metge) al juliol i va anar al front de Galítsia, on va romandre fins a l'abril de 1917 supervisant una divisió epidemiològica del 8è Exèrcit.[11] Va ser durant aquest període que va conèixer a un enginyer anomenat Lev Davídovitx Polonski a Kíev; es van convertir en amants i van tenir un fill, Mikhaïl (1916-1995).[11] Tot i que no es van casar (la relació va acabar per culpa d'una altra dona amb qui ell ja estava compromès), Liza va agafar el seu cognom (fou coneguda com a Polónskaia durant la resta de la seva vida) i ambdós van mantenir correspondència. Tanmateix, Lev li va demanar que es casés amb ell després de morir la seva dona, però ella s'hi va negar, i va preferir la seva independència).[11] Va deixar el seu infant amb la seva família i va tornar breument al front.[11]
Carrera
Al seu retorn final a Petrograd a la primavera de 1917, va tenir poc temps per a la política o la literatura; per tal de donar suport a la seva família, que es trobava en una situació complicada després de la mort del seu pare, va ocupar un lloc d'ajudant d'un metge de la beneficència municipal a l'illa Vassílievski i va ser només espectadora quan es va produir la Revolució d'Octubre.[11] Des de llavors fins als anys trenta, va treballar en diferents àmbits mèdics soviètics, combinant la medicina amb la seva tasca com a escriptora.[12] A l'hivern de 1918-19 escrivia en els seus moments lliures, i quan es va assabentar (per un anunci al tramvia) dels cursos que oferia l'Estudi de Traductors a l'editorial Literatura Mundial, recentment creada per Maksim Gorki, immediatament es va dirigir a la Casa Muruzi i es va inscriure a les classes de poesia de Nikolai Gumiliov i de teoria literària de Víktor Xklovski.[13] Va ser allà on va conèixer i fer amistat amb els escriptors que ben aviat formarien els Germans Serapion; estava especialment propera a Lev Lunts, a qui anomenava «el més serapionista» del grup, i amb qui compartia la seva insistència en la independència artística i la importància de la literatura occidental (a diferència de l'«escitisme» o exclusivitat russa, que era popular en aquell moment).[14] Fins i tot després de la lenta dissolució del grup (al voltant de l'època de l'emigració de Lunts el 1923 i la seva prematura mort el 1924), va mantenir contacte amb diversos serapionistes i els seus amics, particularment Veniamín Kaverin i Kornei Txukovski.[15] Va publicar el seu segon recull de versos, Sota una pluja de pedra, rus: Под каменным дождем, el 1923; en el moment del seu tercer recull, Un calendari obstinat, rus: Упрямо календарь el 1929, havia començat a passar «de la poesia estrictament lírica a les balades, els poemes narratius i els retrats literaris».[16] A partir de la dècada del 1920 va treballar com a traductora (va començar amb The Ballad of East and West de Rudyard Kipling) i va traduir al rus obres de Shakespeare, Victor Hugo, Julian Tuwim i d'altres, a més de l'èpica armènia David de Sassun.[16] Txukovski també la va ajudar a establir-se com a poetessa per a nens.[16]
Dècada del 1930 i 1940
El 1931 Polónskaia va deixar la pràctica de la medicina per convertir-se en escriptora a temps complet, centrada en esbossos en prosa;[17] El canvi de l'escriptura creativa al periodisme era habitual entre les poetesses de l'època, com per exemple la seva amiga Maria Xkápskaia.[18] Cap al final de la dècada «patia d'una malaltia del cor preocupant, cosa que interferia amb el seu treball i contribuïa a brots recurrents de desesperació»,[19] però poc després de la invasió alemanya de Rússia ella i la seva família van haver de marxar de Leningrad pels Urals, primer a Polazna i després (des de novembre de 1942) a Mólotov.[20] Durant aquest període va treballar com a metgessa escolar, però al seu retorn a Leningrad el 1944 va tornar a ser escriptora a temps complet.[21]
Postguerra
Després de la guerra, va patir contratemps tant personals com professionals. El desembre de 1945, la seva estimada mare va patir un ictus, i va morir el gener del 1946, i la seva projectada novel·la sobre la reconstrucció de Leningrad, Gorod, 'la ciutat', va ser rebutjada per l'editorial, fet que obligà l'escriptora a tornar una bestreta que ja havia gastat (va tractar d'aconseguir que Litfond, el fons literari dels escriptors, pagués l'avançament a canvi de l'obra literària).[22] A més, la jdànovsxina de finals de la dècada del 1940 no va ser només dolorosa per a ella a causa dels atacs viciosos a amics com Mikhaïl Zósxenko, sinó que també era perillós per a ella per la seva associació amb els Germans Serapion, els principis dels quals ara eren considerats herètics pel partit i la persecució de jueus i metges implicats en el Complot dels Metges de principis de 1953.[23] Tot i que va continuar treballant com a traductora i periodista (els seus esbossos van ser publicats gairebé exclusivament a Gudok, 'xiulet de tren'), el seu únic llibre publicat entre 1945 i 1960 fou Sobre les seves espatlles, rus: На своих плечах (1948), una col·lecció de breus articles en prosa sobre l'heroisme de les joves infermeres de la Creu Roja a Leningrad durant la guerra, que va ser revisada favorablement.[24] A finals dels anys cinquanta va ser destituïda bruscament del seu càrrec com a cap de la secció de traductors de la Unió d'Escriptors. No obstant això, el 1960 va poder publicar una col·lecció de la seva poesia, i una altra, a continuació, el 1966 (totes dues consistien majoritàriament en treballs anteriors, amb alguns poemes nous).[24] També va començar a publicar seleccions de les seves memòries, tot i que mai no va poder publicar-les en forma de llibre (finalment es va publicar una col·lecció el 2008).[25] La malaltia la va obligar a deixar d'escriure el 1967, i va morir el gener del 1969.[26]
Recepció
Tot i que Polónskaua va ser molt respectada a la dècada del 1920 —el 1926, el crític Dmitri Mirsky la va anomenar «la més dotada de les joves poetesses»[27]— va caure en obscuritat, tant per la dificultat de continuar una carrera com a mare soltera com per motius polítics.[28][29] El seu nom es va tornar a esmentar amb el renaixement de l'interès pels Germans Serapion a partir dels anys seixanta, però només com a membre d'aquest grup; la major atenció que va rebre fins a la publicació de l'estudi crític de Leslie Dorfman Davis, Serapion Sister, el 2001, fou per part de Wolfgang Kasack,[28][29] qui va escriure que la seva poesia era «clara i bella», evitava una emoció evident i, de vegades, semblava prosaica, «actuava sobre el lector a través de la seva humilitat i profunditat del pensament sol».[30]
Víktor Xklovski va escriure sobre ella:
« | Com A. Veksler, Ielizaveta Polónskaia portava guants negres a les mans. Era el signe del seu orde. Polónskaia escriu poemes. A tot el món, és una doctora, una persona tranquil·la i forta. Jueva, però no una imitador. La seva sang és bona i espessa. Escriu poc. Té uns bons poemes sobre la Rússia actual. Als tipògrafs els agradava. | » |
— Víktor Xklovski, A Sentimental Journey: Memoirs, 1917-1922[31] |
Bibliografia
- Davis, Leslie Dorfman. Serapion Sister: The Poetry of Elizaveta Polonskaja (en anglès). Northwestern University Press, 2001. ISBN 0-8101-1579-4.
Obres
Poesia
- Знамения, 'signes', Petrograd: Erato, 1921.
- Под каменным дождём, 'sota una pluja de pedra', Petrograd: Poliàrnaia zvezdà, 1923.
- Упрямый календарь, 'un obstinat calendari', Leningrad: Izdàtelstvo pissatelei, 1929.
- Года: Избр. стихи, 'anys: versos seleccionats', Leningrad: Izdàtelstvo pissatelei, 1935.
- Новые стихи, 1932-1936, 'nous versos, 1932-1936', Leningrad: Goslitizdat, 1937.
- Времена мужества, 'temps de coratge', Leningrad: Goslitizdat, 1940.
- Камская тетрадь, 'quadern del Kama', Mólotov: Molotóvskoie oblastnoie izdàtelstvo, 1945.
- Стихотворения и поэма, 'versos i poema llarg', Leningrad: Sovetski pissátel, 1960.
- Избранное, 'favorits', Moscou i Leningrad: Khudojestvennaia literatura, 1966.
- Стихотворения и поэмы, 'versos i poemes llargs', Sant Petersburg: Casa Puixkin, 2010.
Prosa
- Поездка на Урал, 'viatge als Urals', Leningrad: Priboi, 1927.
- Люди советских будней, 'persones de la vida quotidiana soviètica', Leningrad: Izdàtelstvo pissatelei, 1934.
- На своих плечах, 'sobre les seves espatlles', Moscou i Leningrad: Lenizdat, 1948.
- Города и встречи, 'ciutats i trobades', Moscow: Nóvoie literatúrnoie obozrénie, 2008.
- Посланник, 'el missatger', pòstumament, 1989.[32]
Referències
- ↑ Davis, 2001, p. 1.
- ↑ 2,0 2,1 «Names: Elizaveta Polonskaya» (en anglès). The People of the Book in the World of Books, número 86, 01-06-2010 [Consulta: 27 setembre 2018].
- ↑ (rus) Электронная еврейская энциклопедия: ПОЛО́НСКАЯ Елизавета Григорьевна (урожденная Мовшензон) Enciclopèdia Jueva Electrònica. Consultat el 27 de setembre de 2018.
- ↑ Movshenson Grigorii Arxivat 2017-02-02 a Wayback Machine. (consultat el 26 de setembre de 2018).
- ↑ Davis, 2001, p. 18.
- ↑ 6,0 6,1 6,2 Davis, 2001, p. 19.
- ↑ 7,0 7,1 7,2 Davis, 2001, p. 20.
- ↑ Ilià Erenburg, Люди, годы, жизнь (Sovetski pissátel, 1961), pàg. 114: Лиза страстно любила поэзию; она мне читала стихи Бальмонта, Брюсова, Блока. Я подтрунивал над Надей Львовой, когда она говорила, что Блок — большой поэт. Лизе я не смел противоречить. Возвращаясь от неё домой, я бормотал: "Замолкает светлый ветер, наступает серый вечер..." Почему ветер светлый? Этого я не мог себе объяснить, но чувствовал, что он действительно светлый. Я начал брать в "Тургенева" стихи современных поэтов и вдруг понял, что стихами можно сказать то, чего не скажешь прозой. А мне нужно было сказать Лизе очень многое...
- ↑ Davis, 2001, p. 21.
- ↑ 10,0 10,1 Davis, 2001, p. 22.
- ↑ 11,0 11,1 11,2 11,3 11,4 11,5 11,6 Davis, 2001, p. 23.
- ↑ Elizaveta Polonskaya (1890–1969).
- ↑ Davis, 2001, p. 24.
- ↑ Davis, 2001, p. 25.
- ↑ Davis, 2001, p. 26-27.
- ↑ 16,0 16,1 16,2 Davis, 2001, p. 27.
- ↑ Davis, 2001, p. 31.
- ↑ (anglès) Barbara Heldt, "Motherhood in a Cold Climate: The Poetry and Career of Maria Shkapskaya" a Stephanie Sandler, Sexuality and the Body in Russian Culture (Stanford University Press, 1998: ISBN 0-8047-3155-1), pàg. 242.
- ↑ Davis, 2001, p. 37.
- ↑ Davis, 2001, p. 37-38.
- ↑ Davis, 2001, p. 39.
- ↑ Davis, 2001, p. 40.
- ↑ Davis, 2001, p. 172.
- ↑ 24,0 24,1 Davis, 2001, p. 40-41.
- ↑ "Ciutats i trobades", rus: Города и встречи:, Moscou: Nóvoie literatúrnoie obozrénie, 2008
- ↑ Davis, 2001, p. 42.
- ↑ (anglès) D. S. Mirsky, Contemporary Russian Literature, 1881-1925 (Kraus Reprint, 1972), pàg. 279.
- ↑ 28,0 28,1 Davis, 2001, p. 1-3.
- ↑ 29,0 29,1 Davis, 2001, p. 208-209.
- ↑ Wolfgang Kasack, Лексикон русской литературы XX века = Lexikon der russischen Literatur ab 1917 (Moscou, «Культура», 1996: ISBN 5-8334-0019-8), pàg. 325.
- ↑ (anglès) Viktor Shklovsky, A Sentimental Journey: Memoirs, 1917-1922 (Cornell University Press, 1970: ISBN 0-8014-0536-X), pàg. 268.
- ↑ (anglès) Dictionary of Russian Women Writers -Marina Ledkovskai͡a-Astman, Charlotte Rosenthal, Mary Fleming Zirin 0313262659 1994 - pàg. 512 "The appearance of her second novel, The Envoy (Poslannik), was also delayed by paper shortage."
Enllaços externs
- (rus) Borís Frezinski, Затаившаяся муза; inclou una selecció de la poesia de Polónskaia
- (rus) [1] Selecció de Goroda i vstretxi (memòries)