Concha Espina
![]() ![]() | |
Biografia | |
---|---|
Naixement | (es) María de la Concepción Jesusa Basilisa Rodríguez-Espina y García-Tagle ![]() 15 abril 1869 ![]() Santander (Espanya) ![]() |
Mort | 19 maig 1955 ![]() Madrid (Espanya Franquista) ![]() |
Sepultura | cementiri de l'Almudena ![]() |
Activitat | |
Ocupació | novel·lista, escriptora, periodista ![]() |
Gènere | Novel·la, conte, poesia i assaig ![]() |
Nom de ploma | Ana Coe Snichp Concha Espina de Serna Concha Espina ![]() |
Família | |
Cònjuge | Ramón de la Serna y Cueto (1893–1934) ![]() |
Fills | Ramón de la Serna y Espina, Josefina de la Serna Espina, Víctor de la Serna, Luis de la Serna y Espina ![]() |
Premis
| |
Signatura ![]() ![]() | |
![]() ![]() | |
![]() |
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/9/9a/1920%2C_Historia_de_la_lengua_y_literatura_castellana%2C_Concha_Espina.jpg/220px-1920%2C_Historia_de_la_lengua_y_literatura_castellana%2C_Concha_Espina.jpg)
María de la Concepción Jesusa Basilisa Rodríguez-Espina y García-Tagle, coneguda com a Concha Espina (Santander, 15 d'abril de 1869 - Madrid, 19 de maig de 1955) va ser una escriptora espanyola.[1][2][3][4][5]
Biografia
Es casà molt jove, l'any 1894, amb Ramón de la Serna Cueto i marxà cap a Valparaíso, Xile. Allí nasqué el seu fill (i futur escriptor, també) Víctor de la Serna, a finals de l'any 1894. Durant un temps treballà de corresponsal del diari El Correo Español de Buenos Aires. Quan tornà a Espanya l'any 1898 tingué tres fills més: José el 1900, Josefina el 1903 i Luís el 1907.
Havia publicat Mis flores (1904), una col·lecció de versos infantils amb pròleg de Menéndez Pelayo. El 1909 va fer la primera novel·la, titulada La niña Luzmela. El 1913 publicà La esfinge maragata, considerada la seva obra mestra i premiada per l'Acadèmia Espanyola. Continuà escrivint novel·les, com La rosa de los vientos, de l'any 1915, El metal de los muertos del 1920 i, l'any 1926, l'obra Altar mayor, que rebé el Premio Nacional de Literatura. També va ser autora de narracions curtes i de l'obra de teatre El jayón (1919). Quan esclatà la Guerra Civil encara continuà publicant, obres com Esclavitud y Libertad, Retaguardia i La luna roja, entre d'altres. Després de la guerra, el 1940, es quedà cega, però encara publicà una última novel·la, anomenada El más fuerte, el 1947.
Encara que la seva literatura segueix el tradicional realisme espanyol, comença a desenvolupar les normes que defineix una literatura social que descriu l'experiència viscuda. La Hispanic Society of America li atorgà la medalla de plata de l'art.
Referències
- ↑ «Concepción Espina y Tagle | Real Academia de la Historia». [Consulta: 21 gener 2021].
- ↑ «Actividades culturales» (en castellà). Instituto Cervantes. [Consulta: 27 febrer 2022].
- ↑ Laín Corona, Guillermo. «150 años de Concha Espina (y el desaguisado que la olvidó)» (en castellà). W Magazin, 15-04-2019. [Consulta: 27 febrer 2022].
- ↑ Michels, Ralph J. «Concha Espina». Mark Twain Quarterly, Vol. 3, Núm. 2, 1939, pàg. 5-6 i 23-24 [Consulta: 2 abril 2017].
- ↑ Chabás, Juan; Valcárcel, Carmen. Literatura española contemporánea (1898-1950). Verbum Editorial, 2001, p. 323–324. ISBN 978-84-7962-201-5. [Consulta: 2 abril 2017].
Bibliografia
- González Porto; Bompiani (coord.). Diccionario de autores, vol I. Barcelona: Montaner y Simón, 1963.
- González Porto; Bompiani (coord.). Diccionario de autores, vol VII. Barcelona: Montaner y Simón, 1959.
Enllaços externs
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/4a/Commons-logo.svg/30px-Commons-logo.svg.png)
- El carrer de Concha Espina en el nomenclàtor de Sabadell.
Premis i fites | ||
---|---|---|
Precedit per: Enrique Larreta Orillas del Ebro | Premi Nacional de narrativa 1950 | Succeït per: Ramón Ledesma Miranda La casa de la fama |